Maxim Adamovici Bogdanovich | |
---|---|
Belarus Maxim Adamavici Bagdanovich | |
1910-1911 ani | |
Aliasuri | Maxim Knizhnik , Maxim Krinitsa , Echo și colab. [1] :98 |
Data nașterii | 27 noiembrie ( 9 decembrie ) , 1891 |
Locul nașterii | Minsk , Guvernoratul Minsk , Imperiul Rus |
Data mortii | 12 (25) mai 1917 (25 de ani) |
Un loc al morții | Ialta , Guvernoratul Tauride , Imperiul Rus |
Cetățenie (cetățenie) | |
Ocupaţie | poet , eseist , critic literar , traducător |
Ani de creativitate | 1907 - 1917 |
Gen | poem , poem |
Limba lucrărilor | belarusă , rusă |
Debut | „Muzică” ( Nashaya Niva , nr. 24/1907) |
![]() | |
Fișiere media la Wikimedia Commons | |
![]() |
Maksim Adamovich Bogdanovich ( belarus Maksim Adamavich Bagdanovich ; 27 noiembrie [ 9 decembrie ] 1891 , Minsk [2] - 12 mai [25], 1917 , Ialta , provincia Taurida [2] ) - poet , publicist , critic literar , traducător din Belarus ; clasic al literaturii belaruse [3] [4] , unul dintre creatorii literaturii belaruse și ai limbii literare belaruse moderne [5] .
Stră-străbunicul lui Maxim pe partea paternă, iobagul Stepan, a fost primul din familie care a început să poarte numele de familie Bogdanovich , după tatăl său vitreg Nikifor Bogdanovich, ca unitate fiscală care a devenit parte a „curtei” sale; din partea tatălui său era Skoklich. Străbunicul Lukyan Stepanovici a fost curte , grădinar; soția lui era Arina Ivanovna Iunevici. Bunicul Egor Lukyanovich a fost gospodar, bucătar, aparținea societății rurale Kosarich din volost Lyaskovichi din districtul Bobruisk ; Tatăl lui Maxim, Adam Yegorovici , a fost de asemenea repartizat în această societate până la demiterea acestuia pentru a intra în serviciul public [6] .
Bunicul Iuri Lukyanovich, încă tânăr, a fost adus de proprietarul său, Pan Lappo, pentru a sluji într-o moșie cumpărată din apropierea orașelor Kholopenichi , raionul Borisov , unde s-a stabilit, căsătorindu-se cu bunica poetului Anelya (Anna) Fomina Osmak. Potrivit memoriilor lui Adam Bogdanovich, ea era „o persoană cu un suflet surprinzător de blând și sublim, cu un simț subtil al tactului, în același timp avea abilități matematice remarcabile” [6] .
În plus, ea a fost o povestitoare excelentă a poveștilor populare, moștenind acest dar parțial de la mama ei Ruzali Kazimirovna Osmak . Transferul unui complot de basm pentru acesta din urmă a fost un act creativ; de fiecare dată când a introdus noi caracteristici în procesarea intrigii; a vorbit puternic și cu o voce cântătoare, dând narațiunii un ritm vizibil, pe care Adam Bogdanovich a încercat să-l păstreze în notele basmelor ei. Prin aceste povești, Maxim s-a familiarizat pentru prima dată cu vorbirea belarusă. Ea cunoștea, de asemenea, multe cântece din Belarus și, în general, era purtătoarea și păstrătoarea antichității populare: ritualuri , obiceiuri, ghicitori, legende, proverbe, zicători, ghicitori, medicamente populare etc. momente remarcabile ale vieții („radziny, khresbiny, vyaselli). , khatury, seўby, zazhynki, dazhynki, talaqa, ulaziny”, etc., etc.); veneau la ea pentru sfaturi și îndrumări și, în toate ocaziile solemne, o invitau să fie manager - „paradak give”. Adam Bogdanovich a folosit o mare parte din vastul ei depozit de cunoștințe în lucrările sale etnografice, prin care și-a influențat și strănepotul, care a reelaborat materialul în munca sa de creație într-un mod deosebit. De exemplu, „Șerpii țarului” din ciclul „În regatul fermecat” este o reelaborare poetică a credinței populare, plasată în lucrarea părintelui „Rămășițele viziunii antice asupra lumii în rândul bieloruși” (1895) [6] .
Mama lui Maxim, Maria Afanasyevna, provenea din familia nobililor Myakotov a stemei Kurch [7] din partea tatălui ei și din familia Malevich din partea mamei sale, Tatyana Osipovna. Tatiana Osipovna era preot. Tatăl ei a fost un mic funcționar (secretar provincial), a servit ca îngrijitor al spitalului raional hegumen. Deja la maturitate, s-a căsătorit a doua oară cu o tânără popadyanka Tatyana Osipovna Malevich, în vârstă de 17 ani, și a avut patru fiice și un fiu de la ea. Boala gravă a tatălui, care primea un ban, a dus la o situație financiară dificilă, iar copiii au fost duși la un orfelinat chiar înainte de moartea tatălui lor. Băiatul a murit curând în spital, iar fetele au rămas până la vârsta de 14 ani într-un orfelinat în care condițiile de viață erau precare [6] .
Mama lui Maxim, fiind un copil viu talentat, cu păr luxos, a atras atenția administratorului orfelinatului, soția guvernatorului Petrova, care a dus-o la ea acasă și a trimis-o să studieze la Școala de Femei Alexandru, iar după terminarea studiilor, a trimis-o la Sankt Petersburg la școala de profesor de femei, după ce s-a stabilit într-un apartament cu rudele sale, soții Petrovi [6] .
Maria Afanasievna a citit mult. După cum a remarcat Adam Bogdanovich, „scrisorile ei au impresionat atât prin acuratețea observațiilor, cât și prin vivacitatea și pitorescul limbii”. A avut chiar și o poveste scrisă, care, în opinia soțului ei, arăta că are „poze” și poate deveni o scriitoare bună. Adam Bogdanovich a făcut, de asemenea, o mențiune specială despre „viocitatea ei chinuitoare a imaginației”. [6]
Vioicitatea neobișnuită a percepției, sentimentelor și mișcărilor a fost principala caracteristică remarcabilă a naturii ei. Mobilă, mereu veselă, cu ochi scânteietori, cu o mărime monstruoasă oblică, în plus, poseda grația unui pisoi și acel farmec irezistibil de fermecător, care se numește de obicei feminitate. Cartile ei nu dau nici o idee nu numai despre aspectul ei spiritual, ci chiar despre exteriorul ei. Este o mască lipsită de viață; și ea era toată sclipitoare, cântând viața, toată mișcarea, bucuria, încântarea. [6]
La momentul nunții, Adam Bogdanovich avea 26 de ani, iar Maria avea 19 ani. Și-a amintit de căsătorie ca fiind una dintre cele mai fericite perioade din viața sa. Adam Egorovici Bogdanovich ( 1862-1940 ) și soția sa Maria Afanasievna (1869-1896) erau în siguranță financiar: Adam câștiga până la 1.500 de ruble pe an cu un apartament finisat, cu încălzire și iluminat, situat pe dealul Troitskaya , pe strada Aleksandrovskaya, în casă. a lui Korkozovich, care se află în curte, la etajul doi; la acea vreme a găzduit școala 1 parohială și apartamentele profesorilor, mai târziu a fost casa 25 (acum există o porțiune a străzii M. Bogdanovich vizavi de piața de lângă Teatrul de Operă și Balet . Primul născut Vadim s-a născut pe 6 martie. (18), 1890, Maxim - 27 noiembrie (9 decembrie) , 1891 la 21.00.
În 1892, familia s-a mutat la Grodno , unde Adam Bogdanovich a obținut un loc de muncă la Banca de Pământ a Țăranilor . Ei locuiau la marginea orașului, pe Novy Svet 15 de-a lungul Sadovaya. Aici, la 14 noiembrie (26), 1894, s-a născut al treilea fiu Leo, iar în mai 1896, fiica Nina. Condițiile erau bune pentru creșterea copiilor: un climat blând, o grădină în curte și în jurul grădinilor, câmpurilor, lângă pădure și Neman . Mama a încercat să aplice sistemul Froebel pentru educarea sentimentelor copiilor, dar aceștia au preferat comunicarea în direct decât dezvoltarea jucăriilor [6] .
Atât în Grodno, cât și în Minsk, mulți oameni s-au adunat la Bogdanovichi. La Minsk au existat multe inteligențe revoluționare - Narodnaya Volya și cei care i-au simpatizat, dar după „ eșecul Lopatinsky ”, în legătură cu arestările și teama care a apărut, cercul lor s-a subțiet și s-a degradat treptat. La Grodno s-au adunat în principal lucrători culturali: medici, cei mai buni ofițeri, profesori. Au venit foarte mulți tineri, mai ales la Minsk. Au fost recitări de opere literare, cântece, s-au purtat discuții. „Viață diversă, colorată, tentantă, interesantă”, își amintea Adam Bogdanovich [6] .
La o lună după nașterea fiicei sale, Maria Bogdanovich a fost diagnosticată cu consum ( tuberculoză pulmonară ). Tratamentul („sat, chefir, quayakol , codeină ”) nu a ajutat, iar la 4 octombrie (16), 1896, mama viitorului poet a murit. A fost înmormântată la cimitirul ortodox Grodno din fața bisericii, în dreapta porții principale și a drumului către biserică; sub o cruce de stejar cu semn [6] (mormântul a fost păstrat și actualizat de către public).
Potrivit tatălui său, Maxim semăna cu el prin trăsături mai exterioare: mers, comportament, gesturi, vorbire etc., dimpotrivă,
în ceea ce privește caracterul său, moale și feminin, în veselia dispoziției sale, vioicitatea, receptivitatea și impresionabilitatea, în completitudinea și moliciunea observațiilor sale, în puterea imaginației, plasticitatea și, în același timp, pitorescul produselor. din munca sa, el amintea cel mai mult de mama lui, mai ales în copilărie. [6]
În opinia sa, darul poetic, adormit în ea, Maxim l-a moștenit și de la mama sa, sau, poate, de la străbunica lui Ruzali [6] .
În noiembrie 1896, Adam Bogdanovich și copiii săi s-au mutat la muncă la Nijni Novgorod . Aici a stabilit relații de prietenie cu Maxim Gorki , cu care au devenit în curând rude, căsătorindu-se cu surorile lui E. P. și A. P. Voljin. Gorki i-a vizitat adesea acasă, el a influențat dragostea băiatului pentru literatură [8] .
Adam Bogdanovich a fost un om de știință care a studiat istoria, etnografia și folclorul poporului belarus. Lui Maxim îi plăcea să-și citească notițele [8] . Într-una dintre scrisorile sale către un prieten, Maxim a notat:
Tatăl meu m-a crescut. Apoi ți-am arătat biblioteca lui. Are tot ce esențial apare în literatura lumii întregi. Din copilărie am trecut prin această școală mondială ... Desigur, atenția principală a fost acordată literaturii slave ... Text original (belarus)[ arataascunde] Myane vyhoўvaў dar tată. Cumva vă spun că sunt un biblic. Are tot adevărul, că nu a existat literatură în toată lumea. Suntem din djatsіnstvo a școlii ancestrale a acestei școli lumești ... Era clar că galoўvaga a răsunat împotriva literaturii slave ... |
În 1902, Maxim a intrat la Gimnaziul pentru bărbați din Nizhny Novgorod . În timpul Revoluției din 1905, a luat parte la demonstrații studențești și studențești, pentru care a primit certificarea de „student nesigur”. [8] În 1906, nașa lui Maxim V. Syomov a abonat pentru el ziarul Our Share , iar apoi Nasha Niva . La sfârșitul anului, Bogdanovich trimite cărți și ziare din Belarus la închisoarea Nijni Novgorod revoluționarului născut în Belarus Stepan Zenchenko .
1907 este considerat începutul activității literare a lui Maxim Bogdanovich. Prima sa operă semnificativă de ficțiune a fost povestea „Muzică” în belarusă, care a fost publicată imediat de „Nasha Niva”. Povestește legenda Muzicii, care „a umblat mult pe pământ și a cântat la vioară tot timpul”. Vioara și muzica lui erau neobișnuite. Când vioara plângea în mâinile muzicianului, atunci toată lumea „plangea pentru partea lui”, când coardele fredonau amenințător, „oamenii își ridicau capetele în jos și ochii lor străluceau de mare furie”. Pentru munca sa, „oameni răi și puternici” au aruncat Muzica în închisoare, unde a murit. Dar amintirea lui nu a murit. În această lucrare alegorică , tânărul autor vorbește despre soarta îndelung suferindă a Belarusului de-a lungul secolelor și își exprimă speranța pentru o schimbare rapidă în bine. .
În iunie 1908, Bogdanovichi s-au mutat din nou din cauza unei schimbări în locul de serviciu al tatălui lor - de data aceasta la Yaroslavl . Acolo, Maxim Bogdanovich a scris primele poezii lirice: „Peste mormânt”, „Va veni primăvara”, „Într-o țară străină”, care au fost publicate în Câmpul nostru. Poezia „Țara mea natală! As blestemat de Dumnezeu…”, în care tema opresiunii sociale și renașterea națională a belarușilor a fost exprimată clar ; o scurtă poveste lirică poetică „Din cântecele țăranului belarus” - o impresie realistă , plină de credință în forțele creatoare ale poporului ; poezii „Întuneric”, „Pugach”, „Mormântul este deschis”, precum și traduceri din Heinrich Heine , Friedrich Schiller .
Prima dintre traducerile trimise editorilor revistei Nasha Niva a fost poemul lui S. Yu. Svyatogor „Două cântece”, care a fost publicat cu corecții stilistice de Yanka Kupala , dar cu o semnătură diferită: corectorul Yadvigin Sh. a semnat poemul cu pseudonimul Maxim Krinitsa , pe care l-a inventat pentru Maxim Bogdanovich ( belarusă krynitsa - primăvară, bine, sursă). El a scris [9] :
Fiecare cu pseudonimul său își definește credo -ul, direcția, dar care este sufletul acestui tânăr, student la liceu, estet? Acești Byaduli și Harunas nu i se vor potrivi. Are nevoie de un pseudonim curat, curat, clar ca tinerețea. Să fie Krinitsa! Acesta va fi un pseudonim indiciu: trebuie să-și deseneze poeziile din surse populare!
Text original (belarus)[ arataascunde] Îți dai creditul pseudonimelor, kirunak-ului tău, dar ce se află în spatele sufletului unui tânăr getaga, un liceist, un estet? Nu cădea în groapa lui gety Byaduli dy Haruna. Groapa are nevoie de pseudonim curat-curat, clar, ca un tânăr. Hai Budze Krynitsa! Geta budze pseudanim-padkazka: de pe acoperișurile populare ale gropii, trebuie să culegeți grămezi de vârfuri!În scrisorile ulterioare adresate redacției ziarului, poetul a protestat că a fost refăcut în Maxim Krinitsa.
În 1909, Maxim s-a îmbolnăvit de tuberculoză.
După ce a absolvit gimnaziul în 1911 , vizitează Vilna , face cunoștință cu Vaclav Lastovsky , Anton și Ivan Lutskevich și alte figuri ale Renașterii belaruse. În timp ce se afla la Vilna, tânărul poet a făcut cunoștință cu colecțiile de rarități antice din muzeul privat al fraților Lutskevich și, sub impresia lor, a scris poezia „Țesătorii Slutsk”. În această lucrare, autorul spune povestea tristă a țesătorilor iobagi, poetizând priceperea meșterilor de a țese curele de aur, unde adaugă „în loc de modelul persan, floarea nativă de floarea de colț ”.
În același loc, Bogdanovich s-a întâlnit cu patriarhul renașterii naționale din Belarus, Bronislav Epimakh-Shipilo , cu care mai târziu avea să corespondeze [10] . În noiembrie 1911, deja la Iaroslavl, Bogdanovich a scris o scrisoare redactorilor almanahului „ Tânărul Belarus ” cu o cerere de a tipări două dintre poeziile sale, împreună cu un mic eseu literar despre forma sonetului poeziei trimise [11] : 504 .
În același an, Maxim Bogdanovich intenționa să intre la Facultatea de Filologie a Universității din Sankt Petersburg , dar din cauza lipsei de fonduri și a climatului umed al capitalei, s-a întors la Yaroslavl, înscriindu-se la Liceul de Drept Demidov .
Potrivit tatălui său, „latura interioară” a vieții lui Maxim Bogdanovich a fost aproape complet absorbită de predarea sa ca pregătire pentru munca socială și literară, scrisul, opera sa; pentru orice altceva, a rămas foarte puțin timp și energie [6] .
S-a petrecut mult timp pentru studiul limbilor și literaturilor vest-europene și slave, în special pentru studiul limbii belaruse, istoriei, etnografiei, literaturii [12] .
În timpul studiilor, colaborează la ziarul Iaroslavl „ Golos ”; scrie mult, este publicat în diverse publicații rusești și belaruse, câștigând faimă.
În acea perioadă au fost scrise povestiri lirice poetice „În sat” și „Veronica”. Ambele sunt un tribut adus admirației poetului pentru femei. O descriere poetică a sentimentelor profunde ale unei femei pentru un copil, inerente chiar și unei fetițe, este conceptul ideologic al lucrării „În sat”. Intriga „Veronicăi” este o amintire a unei fete care, pe nesimțite pentru autoare, „în frumusețea primăverii ei” a crescut, trezind în sufletul poetului prima dragoste și, odată cu ea - pofta de ideal, de frumos, pentru poezie. Muza lui Maxim Bogdanovich a fost Anna Kokueva [13] , sora colegului său de clasă, o pianistă talentată. În aceeași perioadă, sunt scrise poeziile „Ieri, fericirea a privit doar timid”, „Vreau mai mult decât orice în lume” și celebra lucrare de versuri de experiențe amoroase - poezia „Romanț”. În același timp, au fost create poezii, care au alcătuit ulterior ciclul „Belarus veche”, „Oraș”, „Sunetele patriei”, „Moștenirea veche”. Conținutul principal al lucrărilor a fost lupta pentru idealuri umaniste, tema vieții forțate a poporului belarus a apărut în prim-plan, au sunat ideile luptei de eliberare națională împotriva imperiului țarist.
În perioada 1909-1913, poetul a tradus în belarusă poeziile lui Ovidiu , Horațiu și poetului francez Paul Verlaine . În plus, în această perioadă, Maxim Bogdanovich a dezvoltat un concept pentru istoria dezvoltării literaturii belaruse din antichitate până la începutul secolului al XX-lea. Acest lucru s-a reflectat în articolele „Adancimi și straturi” (publicate în „Nasha Niva”), „O scurtă istorie a scrisului din Belarus înainte de secolul al XVI-lea”, „Timp de o sută de ani. Un eseu despre istoria literaturii belaruse” și „O nouă perioadă în istoria literaturii belaruse”.
La Vilna, la începutul anului 1914, în tipografia lui Martin Kukhta , cu sprijinul financiar al Mariei Magdalenei Radziwill, un tiraj de 2000 de exemplare [14] a publicat singura colecție pe viață de lucrări ale lui Maxim Bogdanovich „Coroana” (anul 1913 este indicat pe titlu). Dedicație - „O coroană pe mormântul lui S. A. Poluyan(decedat la 8 aprilie 1910),” Vaclav Lastovsky a făcut fără permisiunea autorului, dar după ce Bogdanovich și-a aprobat inițiativa. Colecția a cuprins 92 de poezii și 2 poezii, amplasate pe 120 de pagini, împărțite în cicluri: „Desene și cântări”, „Gânduri” și „Madone”. În scrisorile către editor, existau propuneri de a include în Madonele Dragoste și Moarte (13 poezii) și până la 5 traduceri din Vechiul Patrimoniu, adăugați 22 de traduceri din Paul Verlaine și formați secțiunea Din pământ străin. Totuși, cartea a fost publicată fără completări și fără postfața „Am văzut din nou ferma” la poezia „Veronica” [14] . În colecția completă de poezii a lui Maxim Bogdanovich din 1992-1995, editorii au introdus toate cele de mai sus [14] .
În „Memoriile lui M. Bogdanovich” Vaclav Lastovsky a spus povestea creării „Coroanei” [15] :
La câteva luni după plecarea din Vilnius, Maxim Bogdanovich a trimis editorilor revistei Nasha Niva un manuscris în care erau adunate poeziile sale... sub titlul „Cartea poeziilor alese”, cu cererea de a publica o carte separată. Acest manuscris a stat în redacție mai mult de șase luni, deoarece nu existau bani pentru a-l tipări. Și abia în 1913 s-au obținut bani pentru publicarea manuscrisului.
Text original (belarus)[ arataascunde] Timp de câteva luni, după ce a părăsit Vilnius, Maksim Bagdanovich adslav la redacția lui Nasha Niva o notă scrisă de mână, care adunase topuri ..., sub titlurile „Cartea Topurilor alese” cu o cerere de a publica o carte specială. Manuscrisul getei a fost trimis de redacție pentru o lungă perioadă de timp, pentru că nu a existat nici un ban care să depășească yago-ul. Abia în ў 1913 s-au dat bănuți pe supramâneca mânecii.Potrivit lui Lastovsky, Ivan Lutskevich a alocat 150 de ruble pentru publicarea „Coroanei”, iar în timpul recrutării, Vatslav Ivanovsky și Ivan Lutskevich au găsit „o altă sumă” de bani de la Magdalena Radziwill. În semn de recunoștință față de prințesă, s-a decis să se plaseze semnul unei lebede pe pagina de titlu a cărții - o referire la stema lui Zawisze , căreia îi aparținea Magdalena Radziwill.
Am dat desenul pentru căptușeală din colecția mea. Acest desen a fost realizat în 1905 de unul dintre elevii (nu-mi amintesc numele de familie) ai școlii Shtyglitsavskaya. Desenul amintește puțin de o coroană, de dragul asta am decis, folosind drepturile editurii, să pun pe carte înainte ca autorul și titlul meu - „Coroana”. Era o inscripție: „O coroană, o carte de poezii alese”. [16]
Text original (belarus)[ arataascunde] Rysunak la culcare dau sa svaygo sabrannya. Geta rysunak în 1905, anii școlii zrabіў adzin z vuchnyaў (nu-mi amintesc porecla) Shtyglіtsaўsk. Rysunak-ul îmi amintește de acoperișul vyanok-ului, dzelya getaga i și pastanavіў, care au drepturile emitentului, inscripția de pe cărți și autarskaga yashche și agalovak-ul meu - „Vyanok”. Vyodzila nyazgorsh: „Vyanok, cartea vershau-ului ales”.În 1914, în „Nasha Niva” nr. 8, o notă a fost plasată sub titlul „Cântăreața frumuseții”. Aceasta a fost prima recenzie a colecției „Coroana”, scrisă de Anton Lutskevich: „... nu subiectele sociale îl ocupă în principal pe poet: el caută în primul rând frumusețea”.
Tema morții în Maxim a trecut prin întreaga sa viață creatoare. „Cupidon, atât trist, cât și frumos, stă cu un bandaj peste ochi la criptă...” Poetul credea în viața veșnică . Poezia „În cimitir” are o putere mare, ca moartea însăși. Poeziile „Gânduri”, „Gânduri libere” de Maxim Bogdanovich sunt saturate de calm creștin , de un sentiment de nemurire divină. El comunică constant cu stelele, cu cerul, se uită în sus, nu sub picioare. Cel mai puternic vers în ceea ce privește puterea de influență este „Vino, bachu, pazayzdrostsіt bazdolny Mark” [17] .
În 1914-1916, poetul a scris un ciclu de poezii „Pe Dunărea liniștită”, poezia „Maxim și Magdalena”, și alte lucrări. Maxim Bogdanovich a scris și poezii în rusă, de exemplu, „De ce era tristă”, „Îmi amintesc de tine atât de frumoasă, zveltă”, „Dragoste verde”, „Toamna”. Traducerile în belarusă ale lucrărilor lui A. Pușkin și E. Verharn aparțin și ele acestei perioade . În plus, în presă apar articole jurnalistice ale lui Maxim Bogdanovich în limba rusă, dedicate întrebărilor de istorie a literaturii, problemelor naționale și socio-politice; Sunt publicate broșuri istorice și tradiționale-etnografice locale, precum și recenzii literare, feuilletonuri .
În decembrie 1915, Bogdanovich a călătorit la Moscova pentru a-l vizita pe istoricul belarus Vladimir Picheta (viitorul prim rector al Universității de Stat din Belarus). Cercetătorul a influențat opiniile poetului, pe care le-a exprimat în articolul „Renașterea belarusă” [1] :75 .
Maxim Bogdanovich a menținut legături strânse cu Rada Belarusa Yaroslavl , care a unit refugiații bieloruși din Primul Război Mondial [1] :6 , a oferit tot felul de asistență compatrioților; a fost foarte grav bolnav, contractând tifos , dar și-a revenit și a continuat să lucreze [8] .
În vara anului 1916, după absolvirea liceului, Maxim Bogdanovich s-a întors la Minsk (visase de mult să se întoarcă în țara natală) [8] , unde a locuit în apartamentul lui Zmitrok Byaduli . Deși era deja grav bolnav, a lucrat foarte mult în Comitetul alimentar al provinciei Minsk și în Comitetul belarus pentru asistența victimelor războiului [8] , și și-a dedicat timpul liber creativității literare. Organizează cercuri de tineret, cărora încearcă să le dea un caracter social-educativ și național-revoluționar [12] .
În acest moment, Maxim Bogdanovich a scris astfel de lucrări celebre precum „Stratim lebăda” și „The Chase”.
„Stratim lebăda” este o adaptare a legendei populare din Belarus despre Pasărea Stratim, o lebădă uriașă care a refuzat să intre în Arca lui Noe , bazându-se pe propriile forțe, dar s-a înecat pentru că alte păsări au început să aterizeze pe ea pentru a scăpa de inundație. Legenda a fost publicată inițial în „Colecția belarusă” a lui Evdokim Romanov (numărul 4, 1891) [18] .
Goana este una dintre cele mai temperamentale și dramatice opere ale poetului. Autorul face referire la paginile eroice ale trecutului belarus (imaginea de titlu este Marele Duce lituanian, recunoscut drept emblema națională a Belarusului „Pursuit” ), chemează să-și apere Țara Mamă. Cuvintele poetului au fost puse pe muzica ansamblului muzical din Belarus „ Pesnyary ”, a corului de bărbați din Belarus condus de Nikolai Ravensky , a corului de cameră de bărbați „Uniya” etc. [19]
În februarie 1917, prietenii poetului au strâns bani pentru ca acesta să poată merge în Crimeea pentru a fi tratat de tuberculoză . Dar tratamentul nu a ajutat. Maxim Bogdanovich a murit în zorii zilei de 13 (25) mai 1917 , la vârsta de 25 de ani (sângele i-a venit din gât).
A. A. Titov , ziarul „Vocea”, 1917 [8] :
Vara trecută, în ajunul plecării noastre la Minsk, ne-am întâlnit adesea cu el la redacția Golos, unde am vorbit și ne-am certat mult, iar uneori se aprindea cumva peste tot, iar pe tânărul lui apărea un roșu suspect. față. Deja pe atunci era posibil să se prindă că o boală rea începea să-i submineze corpul deja slab, sfâșiat de munca continuă. Având un suflet sensibil și simpatic, i-a atras involuntar pe toți către el, a fost iubit și respectat de toți cei care l-au cunoscut: nu a fost distractiv cu el, dar a fost cald, plăcut să vorbești și să împărtășești despre tot ce stă doar asupra sufletului. ... A fost unul dintre acei oameni care ard, încălzind viața și luminând drumul celorlalți, dar având puțină grijă de ei înșiși.
Slujba de înmormântare a avut loc în Catedrala Ialta a lui Alexandru Nevski , înmormântarea - la Cimitirul Orașului Vechi din Ialta . Pe mormânt a fost pusă o cruce albă.
În 1924, crucea de pe mormânt a fost înlocuită cu un monument din calcar cenușiu cu o stea roșie și patru versuri din poezia poetului „Între nisipurile pământului egiptean...” [20] , care a stat până în 2003, când pe mormântul poetului a fost ridicat un monument pentru sculptorii Lev și Serghei Gumilevski [ 21] . La începutul anilor 1980, s-a pus problema transferului cenușii poetului de la Yalta la Minsk, dar organizatorii nu au primit un răspuns oficial [22] .
Printre hârtiile rămase după decedat s-au găsit materiale pentru grundul belarus, la care, se pare, lucrase recent [23] . Iar pe fotoliul de lângă pat în sine se află o carte, iar pe ea este un vers scurt, într-o strofă, în care poetul spune că nu este singur înainte de moarte - are o carte cu poeziile sale. Această mărturisire pe moarte este unică în toată poezia lumii. .
Arhiva poetului a fost păstrată de Adam Bogdanovich, care a rămas la Iaroslavl. Pentru a salva manuscrisele, le-a pus într-un cufăr, l-a dus în pivniță și l-a ascuns sub gheață. În timpul înăbușirii răscoalei de la Iaroslavl din 1918, casa soților Bogdanovich din Piața Sennaia a fost arsă, gheața s-a topit, cufărul a fost ars și apa a intrat în ea. După ce Adam Bogdanovich a uscat și netezit manuscrisele afectate, dar încă păstrate. Când Institutul de Cultură Belarus a devenit interesat de ele , el le-a predat unui angajat al institutului care a venit să le ia. [8] În 1923, tatăl meu a scris „Materiale pentru biografia lui Maxim Adamovich Bogdanovich”. [6]
Moștenirea literară a lui Bogdanovich este semnificativă: pe lângă colecția „Coroana”, publicată în timpul vieții sale (1913), mai mult de cincizeci de poezii și un număr semnificativ de articole critice și jurnalistice publicate în diferite periodice („Nasha Niva”, „ Liber ”. Belarus ”, „ Gomon ” și altele), în manuscrisele predate Institutului de Cultură Belarusă de către tatăl regretatului poet, s-au păstrat peste 150 de poezii și o serie de articole și note în proză. [12]
Lucrările poetului au fost traduse în două duzini de limbi ale lumii, publicate în Marea Britanie, Germania, Polonia, Rusia, Franța, Iugoslavia și alte țări. [5]
În anii 1950, a fost publicată la Moscova o mare colecție a lucrărilor sale alese în rusă, traduse de cei mai buni poeți sovietici.
În anii 1991-1995, colecția completă a operelor poetului a fost publicată în trei volume.
Potrivit criticului literar I. I. Zamotin (1873-1942), opera lui Bogdanovich a reflectat căutări literare și dispoziții pre-revoluționare de la începutul secolului, renașterea și antichitatea belarusă, experiențe personale; pe multe dintre poeziile și povestirile sale există o colorare tristă generală cauzată de o epocă contradictorie, precum și din cauza bolii poetului și a premoniției unui sfârșit apropiat; dar Bogdanovich crede în reînnoirea vieții și o așteaptă cu speranță. [12]
Maxim Bogdanovich a creat multe exemple excelente de versuri civile, peisagistice, filozofice; a scris o serie de poezii de dragoste dedicate Annei Kokueva (cunoștința lui Yaroslavl a poetului, de care era îndrăgostit).
Versurile lui Bogdanovich sunt strâns legate de poezia populară orală, ideile de eliberare națională și sunt impregnate de dragoste pentru oamenii muncitori. [8] Unele versuri protestează împotriva unei lumi a violenței și a nedreptății sociale : „Pan și țăranul” (1912), „Să ne mișcăm, fraților, repede!” (1910), „Foarte”.
În ciuda faptului că stăpânirea limbii belaruse a lui Bogdanovich nu era perfectă, el a atașat-o în mod deliberat la realizările formei poetice (în special în domeniul strofei ) și stilului artistic, realizate în literatura antică și vest-europeană, în care succes. [12] [8] În plus, a lăsat multe imitații și traduceri. [12]
Poezia lui Bogdanovich a fost influențată de lucrările simboliștilor francezi , acmeiștilor ruși . Cu toate acestea, el s-a străduit să-și creeze propria poezie belarusă , o fuziune organică a tradițiilor bieloruse și străine, numită în articolele sale „să se țină de cântecul popular, precum un orb se ține de gard”. Bogdanovich a creat peisaje frumoase din Belarusul său natal și a adus o mare contribuție la dezvoltarea culturii poetice a poporului belarus.
Bogdanovich pentru prima dată în literatura belarusă a folosit forme precum sonet , triolet , rondo , briză liberă și alte forme poetice clasice. Poezia „În Vilna” a devenit primul exemplu al genului de poezie urbană din noua literatură belarusă.
În opinia tatălui poetului, cea mai bună latură a sufletului său s-a reflectat în opera fiului său, „sau poate în întregime. Versurile sale sunt povestea experiențelor sale spirituale, spuse pitoresc de el însuși, iar celelalte scrieri ale sale mărturisesc opiniile și convingerile sale, interesele sale publice. [6]
În 1927, la 10 ani de la moartea poetului, Valentin Volkov a creat „Portretul lui Maxim Bogdanovich”, care este acum depozitat în Muzeul Național de Artă al Republicii Belarus [24] .
Există muzee ale lui Bogdanovich în Minsk, Grodno, Yaroslavl; străzile din toate centrele regionale ale Belarusului, din Nijni Novgorod, Yaroslavl și Yalta, școlile și bibliotecile din diferite orașe din Belarus au fost numite după poet. Lui îi sunt dedicate operele Steaua lui Venus (Yuri Semenyako - Ales Bachilo) și Maxim (Igor Palivoda - Leonid Pronchak). În 1991, numele lui Maxim Bogdanovich a fost inclus în lista calendaristică UNESCO „Aniversări ale unor persoane și evenimente marcante” [5] .
În aprilie 2008, Muzeul de Istorie de Stat din Moscova a donat 6 curele de manufactură Slutsk cu drepturi depline , care l-au inspirat pe Maxim Bogdanovich să creeze poezia „Țesători Slutsk”, muzeului privat din Belarus al fraților Lutskevich. Acordul privind expunerea curelelor Slutsk în Muzeul Național de Artă a fost semnat doar pentru un an [25] .
La 9 decembrie 1981, în onoarea a 90 de ani de la nașterea lui Maxim Bogdanovich , i-a fost ridicat un monument pe Comuna Place de Paris , în fața Teatrului de Operă și Balet , nu departe de locul unde a fost poetul. născut și trăit. Autorii monumentului sunt sculptorul S. Vakar, arhitecții Yu. Kazakov și L. Maskalevich. Statuia de bronz a poetului, înaltă de 4,6 metri, este așezată pe un piedestal de granit roșu . Poetul este înfățișat cu brațele încrucișate pe piept, în mâna dreaptă se află un buchet de flori de colț - flori cântate în poezia sa [26] . În aprilie 2008, în conformitate cu decizia Comitetului Executiv al orașului Minsk, monumentul clasicului literaturii belaruse a fost trimis spre restaurare [27] . În locul monumentului s-a planificat instalarea unei fântâni. Această decizie a autorităților a stârnit indignare în rândul liderilor opoziției din Belarus din exil, care au comparat demontarea monumentului lui Bogdanovich cu înlocuirea steagului alb-roș-alb după referendumul din 1995 [28] . În iunie 2008, monumentul a fost reinstalat la colțul străzii Maxim Bogdanovich cu Piața Comunei Paris [29] . Față de fosta sa locație, monumentul a fost mutat la 150 de metri spre nord-vest, mai aproape de locul nașterii poetului, și s-a întors spre Svisloch în direcția dintre casa de pe strada M. Bogdanovich 27 și Școala Suvorov.
În vara anului 1911, Maxim Bogdanovich a scris două cicluri de poezii: „Belarus veche” și „Oraș” (17 poezii în total) și două poezii „În sat” și „Veronika”, când locuia în moșia Lychkovsky din satul Rakutevshchina (acum în consiliul satului Krasnensky din districtul Molodechno ).
Muzeizarea locurilor din Rakutevshchensk a început în anii 1970. În iunie 1977, la propunerea angajaților Muzeului Regional de Conștiință Locală din Minsk , în sat a fost ridicat un monument - doi bolovani: unul ca o lumânare veșnică a memoriei, pe al doilea - rânduri din „Sonetul” lui M. Bogdanovich. au fost gravate. În 1981, celebri scriitori din Belarus au plantat „grădina lui Maximov” lângă monument [30] .
Din 1983, iubitorii de cultura belarusă se adună la granița lunilor iulie și august. Satul Rakutevshchina în aceste zile este transformat de fanii lucrării sale într-un loc mare de festival [31] .
După un incendiu de la începutul anilor 2000, aproximativ 70 de exponate unice au fost pierdute [32] .
MinskMuzeul literar Maxim Bogdanovich a fost deschis în 1980 în suburbia Trinity din Minsk, într-o casă cu două etaje din secolul al XIX-lea, nu departe de casa originală a poetului care nu a supraviețuit [33] . În plus, casa în care a locuit Maxim Bogdanovich (strada Rabkorovskaya, 19) a fost păstrată în Minsk, unde se află o sucursală a muzeului său - „Casa Belarusă” (după numele cercului literar la care a participat poetul) [ 34] . Cunoscutul artist Eduard Agunovich a devenit autorul conceptului artistic al muzeului.Pentru implementarea ideii sale, a primit Premiul de Stat al Republicii Belarus .
Muzeul are 5 săli:
Copilăria poetului. Originile talentului Ciclurile „Sunetele Patriei” și „În împărăția fermecată”.
Expoziția începe cu opera de artă a lui Pyotr Drachev „Minsk 1891”, care este o reconstrucție a centrului antic al Minskului - Orașul de Sus . Deasupra panoramei se află stema Minskului , care a fost atribuită orașului în 1591.
Caracteristica dominantă a primei săli este un stand cu materiale ale folcloriştilor din Belarus ( Y. Chechota , E. Romanova , P. Sheina ), care transmit starea de spirit a primelor cicluri de „Coroană”. În centrul standului se află o carte - un eseu etnografic de Adam Bogdanovich „Rămășițele viziunii antice asupra lumii în rândul belarușilor” (Grodno, 1895).
Decorarea artistică a sălii: mularea din gips pe tavan repetă parțial ornamentul prosopului; Produsele din paie seamănă cu Regele Șarpelui, împletituri de sirenă, pădure, mlaștină și flori sălbatice. Cureaua mamei simbolizează amintirea patriei. Deasupra ei sunt două fotografii ale lui Maxim: originalul - Maxim cu frații săi și mătușa Maria (Nijni Novgorod); model - încadrare într-un cadru rotund într-o vedere mărită.
Formarea individualității creative.
Nucleul compozițional al sălii este un rând grafic de 12 figuri ale personalităților religioase și culturale ale Belarusului antic. Al doilea rând - fotografii cu figuri din Belarus din secolul al XIX-lea - începutul secolului al XX-lea. Exponatele simbolice sunt Centura Slutsk și al treilea Statut al Marelui Ducat al Lituaniei .
Creșterea talentului creativ.
Există două dominante principale în această sală - colecția „Coroana” pe un stand separat și o nișă de stand cu exponate care reflectă individualitatea creativă a „Cântărețului frumuseții creative”.
Sunt expuse, de asemenea, „Coroane” cu autograful poetului, prezentate mătușilor - Maria și Magdalena, precum și verișoarei Anna Gapanovich. În muzeu se păstrează și „Coroana”, care a aparținut poetului Vladimir Dubovka .
Coroana este expusă cu o dedicație autografă lui Nyuce Gapanovich. Colecția este prezentată într-un cadru din piele în relief pe un suport separat. Desenul de pe coperta „Coronii”, realizat în 1905 de un artist belarus necunoscut (un elev al școlii Stieglitz, conform memoriilor lui V. Lastovsky) a fost repetat pe stand.
Nișa de stand din centrul său conține o fotografie a lui M. Bogdanovich în 1911, pe ambele părți ale acesteia „Câmpul nostru” cu „Povestea icoanei și a aurarului” și „Povestea de Crăciun” din Apocrypha . Expoziția simbolică este o reproducere a gravurii „Hristos care a bătut” (ilustrare pentru Apocrypha, secolul al XIX-lea), care a aparținut celui mai apropiat prieten al poetului, Dyyador Debolsky.
madone.
Această sală diferă de cele anterioare prin introducerea a două unități interioare cu obiecte personale ale Anna Kokueva și Anna Gapanovich.
Razele zilei intră în sală prin vitralii policrome (culori deschise) înfățișând spice de porumb și flori de colț. Compoziția crucii, formată din muluri de stuc pe tavan (cruce purpurie închisă), împarte sala în trei părți condiționate și unește dominantele sălii: gravura „ Madona Sixtina ”; colecția scrisă de mână „Zelenya” dedicată lui Nyutse Gapanovich (într-o nișă ovală aurita); portretul Annei Kokueva. Crucea de pe tavan leagă gravura cu colecția „Coroana” din camera a treia, acestea fiind pe aceeași linie de expunere.
Heliogravură „Sistine Madonna” - un fragment din celebra capodopera a Renașterii - o pictură de Raphael Santi . Autorul este Hanfsteingl (1804-1877). „Madonna” a fost un cadou de la Maxim Gorki ; probabil în timpul căsătoriei lui Adam Bogdanovich cu Alexandra Volzhina. Sub gravură se află o fotografie a Mariei Bogdanovich cu Maxim (1892-1893).
Printre lucrurile memoriale Kokueva se remarcă un portret mare al Anyei în copilărie. Acest portret a fost văzut de Maxim Bogdanovich în camera de zi a soților Kokuev , unde tinerii s-au adunat și Anna a cântat la pian.
Printre fotografiile, documentele, bunurile personale ale Annei Gapanovich, locul central aparține colecției scrise de mână Zelenya, plasată într-o nișă ovală împreună cu o fotografie a Annei Gapanovich. Acesta este un caiet mic cu linii, ușor întunecat cu vârsta. Pe prima pagină scrie: „Maxim Bogdanovich. "Verde". Poezie. Traducere de la autorul belarus. - Iaroslavl, 1909, 13. Originalul „Verde” a fost păstrat din 1914 de Anna Gapanovich, iar după moartea ei (1941) - de sora ei Vera și, în cele din urmă, de Natalya Kuntsevich, care l-a donat muzeului în 1981. Aceasta este una dintre primele exponate ale muzeului.
Pe o masă de lângă standul din colț, cu o fotografie a mătușii Maria în ținută populară belarusă și a micuței Natasha Kuntsevich, este expusă o jucărie pentru copii - ursul Vasenka, Maxim Bogdanovich, în vârstă de 22 de ani, i-a dat-o nepoatei sale de doi ani. Natasha, nepoata mătușii Magdalena, într-una dintre vizitele sale de la Yaroslavl la Nijni Novgorod. Natalya Kuntsevich a salvat cadoul și l-a donat muzeului.
Poeții moarte. Idei neîmplinite.
Atmosfera de tragedie din ultimele luni de viață ale poetului, neîmplinirea viselor și dorințelor din sala a cincea sunt transmise prin simbolismul exponatelor și o soluție artistică complexă. În comparație cu cele precedente, această sală este mai puțin saturată de exponate. Decorațiile din stuc și metal pe tavan și pereți prin ideea și imaginea Lebădei pierdute reflectă tema planurilor neîmplinite ale poetului. Sub portret este expus ceasul poetului, prezentat lui Maxim de tatăl său după ce a absolvit gimnaziul și a numărat ultimele minute din viață.
GrodnoDin 1986, la Grodno a fost deschis un muzeu în casa în care, potrivit unor surse, familia Bogdanovich a locuit din 1892 până în 1896 [35] . Un semn memorial pe casă (10 mai 1) a fost instalat în 1965. Dar, conform altor surse, Bogdanoviches locuiau într-una din casele învecinate [36] . Muzeul a fost deschis gratie eforturilor active ale poetesei grodneene Danuta Bichel .
De la 1 ianuarie 1995, muzeul funcționează ca instituție culturală independentă. Secția literară era amplasată în 4 încăperi ale casei (suprafață expozițională 56 m²).
Data construcției casei: în jurul anului 1883. Casă dreptunghiulară din lemn, completată de un acoperiș cu două paturi. Intrarea centrala este rezolvata de o veranda al carei invelis plat este o terasa in fata mezaninului, acoperita cu acoperis in 2 pante. În exterior, pereții sunt înveliți orizontal cu scânduri, colțurile sunt prelucrate cu lame de panou. În 1965, pe casă a fost instalată o placă memorială, pe care urmează inscripția „La această casă din 1892 până în 1896 Zhyu Maksim Bagdanovich”.
Cunoscuta poetesă belarusă Larisa Genyush a contribuit la crearea colecțiilor muzeale din Grodno . Au fost predate chiar și broderii ei, pe care florile de colț sunt flori care i-au plăcut atât de mult lui Maxim. Dar colecția rară de poezii a lui Bogdanovich „Coroana” din 1913, Larisa a decis să lase ca moștenire fiului ei Yurka, care a trăit în străinătate. După moartea poetesei, fiul ei urma să transporte „ Coroana ” în Polonia, dar sub amenințarea confiscării colecției de la granița cu Polonia, a decis să o lase ca moștenire a muzeului.
Casa a fost deschisă vizitatorilor în 1986. Expozitia este situata in 4 camere ale casei (56m²). Ea ne prezintă înfățișarea lui Grodno. Pe pereți sunt fotografii și cărți poștale ale secolului XIX - începutul secolului XX, recreând lumea spirituală în care Maxim a crescut și a crescut. De asemenea, este expusă numărul ziarului „ Grodnenskie Gubernskiye Vedomosti ” din 29 decembrie 1893 cu povestea mamei poetului „În ajunul Crăciunului”, fotocopii ale poeziei timpurii scrise la Nijni Novgorod, precum și bunurile personale ale familiei. și Maxim. Săli de expunere: galerie de portrete ale unor oameni celebri; mișcarea literară și socială de la sfârșitul secolului XIX - începutul secolului XX; Perioada Grodno din viața familiei Bogdanovich. Există patru săli memoriale: biroul tatălui, camera mamei, camera copiilor, camera de oaspeți, precum și departamentul Literar Grodno: trecut și prezent.
YaroslavlÎn 1994, un monument lui Maxim Bogdanovich a fost ridicat în Iaroslavl lângă clădirea principală a Universității de Stat Iaroslavl , care este o copie a monumentului de la Minsk.
În 2008, după reparații la Iaroslavl, a fost deschisă a doua expoziție în Casa-Muzeu memorială a lui Maksim Bogdanovich (Muzeul lui M. Bogdanovich din orașul Iaroslavl a fost deschis în decembrie 1992) [37] .
Muzeul memorial este situat într-o casă mică de lemn pe strada Ceaikovski nr. 21, unde familia Bogdanovich a locuit între 1912 și 1914. Din 1995, Centrul Culturii Belaruse funcționează pe baza muzeului. Acolo puteți auzi cântece din Belarus, puteți citi cărți ale autorilor din Belarus, puteți face cunoștință cu publicațiile presei din Belarus. Centrul găzduiește Zilele Bucătăriei Naționale Belaruse, seri muzicale și de poezie, sărbători dedicate unor date semnificative din istoria Belarusului [38] .
![]() | ||||
---|---|---|---|---|
|